Leena
Laulajainen: Noidan kummitytΣr
Tammi 1996, s. 164-165
⌐ Leena Laulajainen 1996 Amelia sytytti y÷lamppuun valon
ja pani suitsukkeen palamaan Savijumalataren alttarille.
HΣn istuutui tuolille Savijumalattaren eteen ja pujotti
sormeensa auringonkukkasormuksen. Palava suitsuke valaisi
Savijumalataren, sen hahmo muuttui usvan kaltaiseksi,
laajeni, tiivistyi... Amelian edessΣ seisoi nainen,
yllΣΣn liehuva vaaleansininen viitta, otsallaan tΣhti.
Nainen oli paljain jaloin. HΣnen kΣdessΣΣn oli palava
soihtu. HΣn muistutti suojelusenkeliΣ, mutta hΣnellΣ
ei ollut siipiΣ.
- Olen tullut noutamaan sinua, nainen sanoi matalalla
ΣΣnellΣ.
- Mihin?
- Y÷n lΣvitse noitien kokoukseen. Sinua odotetaan.
- Kuka olet?
- Soihdunkantaja.
Amelia nousi hitaasti. HΣn muisti Savijumalattaren
sanat. Wicca oli lahjoittanut hΣnelle Savijumalattaren,
jotta hΣn ajan tullen seuraisi Soihdunkantajaa.
- Pane pΣΣhΣsi tΣmΣ hilkka! Soihdunkantaja sanoi ja
ojensi Amelialle pienen punaisen pΣΣhineen.
- Miksi?
- Se on tunnus.
Soihdunkantaja kΣΣntyi ja astui kevein askelin seinΣn
lΣvitse. Amelia seurasi hΣntΣ.
He tulivat meren ΣΣrelle. Aallot vy÷ryivΣt
kalliorantaan. Oli y÷, taivas oli tΣhdessΣ, kuuta ei
nΣkynyt - oli uudenkuun aika. Tuuli suhisi matalien
mΣntyjen ryhmyisissΣ oksissa.
|